Fru Kennedy...
De bad mig komme. Modtag min dybeste kondolence.
Har De læst, hvad de har skrevet?
-Krock og Merriman og de andre? -Ja, det har jeg.
Merriman er en bitter mand. Der er gået en uge,-
-og de behandler ham allerede som en støvet antikvitet.
-Sådan skal han ikke huskes. -Hvordan ønsker De, han skal huskes?
De må forstå, at jeg vil redigere denne samtale-
-i tilfælde af, at jeg ikke får sagt det, jeg mener.
Med forlov, så lyder det ganske usandsynligt.
Godt, okay.
Så det bliver Deres egen version af, hvad der skete.
Netop. Kom indenfor.
Jeg troede, det var et smæld fra udstødningen.
Jeg var nær ikke taget med.
Tænk, hvis jeg havde været her eller været på ridetur i Virginia.
Gudskelov var jeg sammen med ham.
Hvorfor gudskelov?
Ved De, hvad jeg mener om historie?
-Om historie? -Jeg har læst mere, end folk tror.
Jeg har tænkt over-
-om det, at noget er skrevet ned, gør det mere sandt.
-Det er det eneste, vi har. -Havde.
Nu har vi fjernsyn, så folk kan se alt med deres egne øjne.
Rundvisningen i Det Hvide Hus, som De lavede for CBS...
Jeg har altid gået ud fra, at De havde... et formål med den?
Efter modebladene. De vandt endda en Emmy.
Jeg lavede det program til det amerikanske folk.
Det var mit første kig ind i Det Hvide Hus.
Jeg synes, De var fremragende.
-Tak. -De kunne gøre tv-karriere.
Hvabehar?
-Undskyld? -Hvad sagde De?
Jeg sagde, at De kunne gøre tv-karriere.
-Udøver De nu karriererådgivning? -Jeg...
Nej.
Men hele USA vil sikkert gerne vide, hvad De har tænkt Dem at lave.
I hvert fald ikke tv.
Velkommen til Det Hvide Hus.
Velkommen til Det Hvide Hus, som vi er stolte af at kalde vores hjem.
Hvad med at sige "folkets hus"? Det gør det mere personligt.
Velkommen til folkets hus, som vi er stolte af at kalde vores hjem.
Var det bedre?
-Hvornår kommer Jack? -De vil høre det fra Dem.
De tror, jeg er et fjols. Et år i embedet, smider om mig med penge.
Derfor skal De vise dem, hvad De har udrettet.
Præsidenten kommer i Monroe-kontoret til sidst. De klarer det flot.
-Hold dig i nærheden. -Selvfølgelig. De ser smuk ud.
Gå bare.
Goddag. Undskyld mig.
Dette er Det Hvide Hus set fra sydplænen.
I den næste time byder fru John F. Kennedy Dem indenfor-
-for at se den restaurering, hun står bag.
Fru John F. Kennedy er den tredjeyngste af de 29 hustruer,-
-som har boet i Det Hvide Hus.
Fru Kennedy, tak, fordi vi må besøge Deres officielle bolig.
Det må være her, De har arbejdet med restaureringen.
Ja, det er loftrum og kælder i et.
Siden vi begyndte, har vi modtaget hundredvis af breve hver dag.
Her gennemgår vi alle fund og ser, om de er inden for vores budget.
Alle førstedamer og administrationer siden præsident Madison-
-har foretaget restaureringer af Det Hvide Hus.
Før vi ser på Deres restaurering...
Hvad er Deres plan?
Jeg har ingen plan, for jeg mener, at dette hus altid vil og skal vokse.
Det ærgrede mig, da vi kom, at se så få minder fra fortiden.
Her var næsten intet fra før 1902.
Hvis nu De og Deres komité skulle anskaffe sig noget herindefra...
... hvad sker der så, når den næste førstedame flytter ind?
Hvis de ikke vil have det...
Før i tiden kunne de sælge det eller smide det ud.
Og snakken om at ødsle skatteborgernes penge bort?
Jeg indsamlede selv hver en klink til restaureringen.
Jeg elskede det hus og ville dele det med det amerikanske folk-
-for at bibringe en fornemmelse af Amerikas storhed.
Objekter og kunst varer ved. Meget længere end mennesker.
De repræsenterer vigtige tanker. Historie, identitet... skønhed.
Men læserne vil gerne vide,-
-hvordan det er at være medlem af Deres familie.
Forestil Dem en lille dreng omgivet af alt det her.
Hans storebror dør i kamp. Han kæmper i samme krig og vender hjem som helt.
Folk ser den lille dreng født med en sølvske i munden.
Villig til at ofre alt for sine idealer, for at tjene sit land.
De får dem til at lyde som kongelige.
For at være kongelig må man have traditioner.
Og traditioner opstår gennem tid.
Man skal jo starte et sted... ikke?
Der må være en dag et.
Her er østsalen, der står, som amerikanerne har kendt den i 60 år.
Her har De tydeligvis ikke set nogen grund til at ændre ret meget.
Nej, her er så smukt. Jeg hader at lave om.
Så når man finder en sal som denne, er det vidunderligt...
Flyglet minder om, at denne sal rummer Det Hvide Hus' koncerter.
Det stemmer. Flyglet med ørnene er tegnet af Franklin Roosevelt.
Det var her, Pablo Casals spillede for os,-
-og hvor de opførte Shakespeare på en transportabel scene.
Fru Kennedy, denne administration har udvist stor velvilje mod-
-kunstnere, musikere, forfattere og digtere.
Skyldes det, at De og Deres mand selv nærer de sympatier,-
-eller står regeringsmagten i forhold til kunsten?
Det er et komplekst spørgsmål. Det ved jeg ikke.
Jeg synes bare, Det Hvide Hus skal rumme alt det ypperste.
Hvis man kan hjælpe et amerikansk firma, gør jeg helst det.
Og hvis ikke, skal det bare være det ypperste.
Finder De trøst i Deres tro?
Jeg taler kun om trosspørgsmål med en præst.
-De er da ikke præsteviet, vel? -Nej.
Jeg vil bare finde ind til sandheden.
Jeg har vænnet mig til skellet mellem, hvad folk tror,-
-og hvad jeg ved er sandt.
Så vil jeg lade mig nøje med en troværdig historie.
Sådan skal det lyde.
Jeg var engang selv journalist. Jeg ved godt, hvad De søger.
-Hvabehar? -En skildring minut for minut.
Var det ikke det, De kom for?
De vil have mig til at beskrive den lyd, kuglen lavede, da den...
... kolliderede med min mands kranie.
Det glæder mig umådeligt-
-at være her i den storslåede stat Texas,-
-at være sammen med jer,-
-og opleve den ædle spanske tradition,-
-der har gjort så meget for Dallas.
Denne tradition opstod hundrede år-
-før koloniseringen af Massachusetts,-
-min mands hjemstat.
Det er alt sammen en tradition,-
-der stadig lever og ånder og står stærkt.
Hører jeg fuglesang?
-Ikke ligefrem fugle. -Det må være havet.
-Er du klar? -Selvfølgelig.
Jeg elsker folkemængder.
-De husker nok fru Connelly. -Velkommen til Dallas, kære ven.
Tak.
Sikke dog en flot velkomst!
Hr. præsident! Hvad mener De om Rockefeller kontra Goldwater?
Vi kørte i bilkortege fra lufthavnen.
Varmt, vildt. Som i Mexico eller Wien.
Solen bagte ned i vores ansigter. Jeg kunne ikke tage solbriller på.
Jacks hånd var rakt frem, og jeg ser et stykke...
... af hans kranie falde af.
Det var kødfarvet, ikke hvidt.
Han falder sammen i mit skød. Blod og hjernemasse i mit skød.
Jeg siger: "Jack, kan du høre mig?"
"Jeg elsker dig, Jack."
Og hans hoved var så smukt.
Og hans mund var smuk.
Han havde åbne øjne.
Jeg forsøgte at holde... toppen af hans hoved på plads.
Holde det hele inde.
Han havde et skønt ansigtsudtryk.
Som lige før de stillede ham et spørgsmål, lige før han svarede.
Han så forvirret ud.
Jeg vidste, han var død.
Fru Kennedy...
Tro ikke et sekund, at jeg lader Dem skrive det her.
-Er De med? -Ja, selvfølgelig.
Hvordan lød kuglen?
Fru Kennedy? Skal De have hjælp? Det er Larry.
-Jeg kommer om et øjeblik. -Tag al den tid, De har brug for.
Venter de på mig?
Jeg sværger højtideligt...
... at jeg samvittighedsfuldt vil varetage...
... embedet som De Forenede Staters præsident...
... og efter bedste evne...
... vil bevare, beskytte og forsvare...
... De Forenede Staters forfatning...
... så sandt Gud hjælpe mig.
Hr. præsident.
Start motorerne og få flyet ventileret, tak.
Kan De sige mig, hvilken størrelse kugle det var?
Jeg tror ikke, det var en kaliber 38.
Hvad hedder den form for kaliber? Den virkede større.
Som en kugle brugt af soldater eller en kugle beregnet til jagt.
-De behøver ikke... -Vi ved det ikke endnu.
-Vi må have de irske kadetter. -Undskyld?
Til begravelsen. Jack elskede dem.
-Han så dem i Dublin. -Det sørger vi for.
Og sækkepibeorkestret fra Skotland. Hvad var det nu, de hed?
-The Black Watch. -Ja, nemlig. The Black Watch Pipers.
De og præsidenten går ud bagerst i flyet. Præsident Johnson.
-Hvorfor bagerst i flyet? -På grund af pressen.
Skal jeg gemme mig? Nu?
Det ville da fryde de folk, som kalder sig John Birch Society.
Nej. Jeg vil ikke snige mig ud ad bagdøren.
Jeg går ud som sædvanligt. Det skal vi alle.
Når vi lander, kører vi direkte til hospitalet og obduktionen.
Obduktion? Er det nødvendigt?
-Det er desværre påkrævet. -Hvem kræver det?
Loven, fru Kennedy.
Og hvad er det helt præcist, de skal?
-Jeg forstår vist ikke... -Hvad indebærer obduktionen?
Jeg vil forstå det i detaljer. Jeg er hans kone...
... eller hvad jeg er nu.
Jeg vil forstå det i detaljer. Skærer de ham op?
Søde ven, skal jeg ikke få en til-
-at hjælpe Dem i et nyt sæt tøj, inden vi lander?
Alle de kameraer. Alles øjne vil være på Dem.
Overalt hang der plakater, hvor der blev sat en pris på Jacks hoved.
Med Jacks ansigt på plakaterne.
De skal se, hvad de har gjort.
-Jackie. -Bobby.
Hr. Kennedy? En bil står klar til at køre Dem begge til Bethesda.
Fru Kennedy og jeg vil køre med kisten i ambulancen.
Valenti vil vide, hvordan vi håndterer udstigningen.
Johnson vil tale til pressen.
Han kan gøre, hvad han vil. Jeg kører nu.
Kisten bliver lukket, ikke? Til begravelsen?
-Det finder vi ud af senere. -Jeg vil så gerne have den lukket.
Det er måske ikke muligt for et statsoverhoved.
Der var blod overalt.
Der var så mange stykker.
Jeg forsøgte at holde sammen på hans hoved.
Sæt lige farten ned.
Præsidenten lå livløs i bilen. Fru Kennedy lænede sig ind over ham.
Jackie, Jackie.
Kom.
Sørg for, at de får ham til at ligne sig selv.
Ja.
-Hvor er børnene? -Sammen med Maud.
-De er i huset i Georgetown. -Jeg vil hellere have dem hjem.
De skal ikke ud af deres rutiner.
-Det sørger jeg for. -Hvad ved de?
... som ikke er til at bære. For mig er det en dyb...
De må hvile Dem.
-Er her ikke noget vand? -Tak.
Skulle det være en dum, lille kommunist...
Blev han dræbt for borgerrettigheder, havde det dog betydet noget.
Jack advarede mig om, at der var mange tosser,-
-men jeg syntes, det gik godt både i Fort Worth og i Houston.
De står med problemerne fra Adlais tid. Jack kunne vinde deres tillid.
Ja.
De gav mig gule roser. Jeg fik gule roser alle vegne.
-Og så i Dallas. -Ja. Vi slukker for det her.
De vil have, vi viser vores sorg. De spørger allerede til begravelsen.
Søde ven? Kom her.
Præsident Johnson mødtes med udenrigsminister Rusk.
Kort efter holdt de et hastemøde med forsvarsminister McNamara.
Selv i sorgens stund-
-tillader den kolde krig ingen ophør i forsvarspolitikken.
Det lader bestemt til, at McNamara beholder sin post under Johnson.
Lyndons folk påstår, at jeg bad ham om at aflægge eden i Dallas.
Svinet kunne ikke vente, og nu giver de mig skylden.
Undskyld mig... Ved De, hvem James Garfield var?
Nej, frue.
Ved De, hvem William McKinley var, hvilket embede han bestred?
De var begge amerikanske præsidenter, som blev dræbt i embedet.
Og hvad med Abraham Lincoln? Ved De, hvad han udrettede?
Han vandt borgerkrigen og afskaffede slaveriet, frue.
Korrekt. Tak.
Bobby, sig til Ben, at jeg vil have bøger om Lincolns begravelse.
De må dele noget personligt med folk før eller siden.
Og hvis jeg ikke gør det, tolker de min tavshed, som de vil?
"Hun rynker brynene. Hendes læber er stramme."
"Hun holder tårerne tilbage, men kan ikke skjule sin vrede."
Mange journalister vil være berømte.
-Vil De også det? -Nej, ellers tak.
Forbered Dem på stor opmærksomhed efter denne artikel.
-Har De et godt råd til mig? -Ja.
Lad være med at gifte Dem med præsidenten.
-Frygter De, jeg vil græde igen? -Nej, De vil nok snarere skrige.
-Skrige hvad? -"Min mand var en stor mand!"
Lincolns begravelseskortege kørte fra Det Hvide Hus-
-og fortsatte ad Pennsylvania Avenue til Capitol.
Så dagen efter tilbage til Det Hvide Hus-
-og de gik hele vejen til St. Matthews i et langt optog.
Det var en solrig forårsdag. Der blev kun uddelt 600 billetter,-
-men flere tusind mennesker fulgte med fra gaden og fra tagene.
Borgere, senatorer, kongresmedlemmer, diplomater, officerer i fuldt ornat.
Lincolns hest Old Bob bar et sort slag med hvid kantsætning og kvaster.
Den havde hætte på, blev ført frem uden rytter-
-af pastor Henry Brown og gik forrest i det milelange optog.
Jeg kan mærke, Jack ville blive vred over det.
"Nu smider du igen penge efter sådan noget fjollet tingeltangel."
Han brugte gerne penge på kampagner, men ikke på et smukt maleri.
Det behøver vi ikke længere bekymre os om.
Det her skal gøres rigtigt, Bill.
Det skal være smukt.
Har du sagt til dem, vi skal have en hestetrukket karet?
Vi skal gå i optog med Jack. Alle som en.
Det skal være et stort, smukt optog, som folk vil huske.
Fru Kennedy, De behøver ikke gøre det her.
-Gøre hvad? -De tillader næppe et optog.
Verden er af lave. Tag hellere børnene og rejs langt væk.
Forskans Dem i Boston og se Dem ikke tilbage.
Fru Kennedy?
-Er børnene vågne? -De leger på Carolines værelse.
-Hvordan gør jeg det? -Sødeste...
Det er lige meget, hvad du siger.
Bare tag dem i dine arme og sig, at det nok skal gå.
Mor, hvorfor har du sådan en mærkelig kjole på?
Fordi der er sket noget meget trist.
Man tager sådan en kjole på, når der er sket noget trist.
Mor, hvor er far?
-Far kommer ikke hjem. -Hvorfor ikke?
Far blev nødt til at tage op til jeres lillebror Patrick i himlen.
-Hvorfor? -Fordi jeg er her hos jer.
Vi vil da ikke have, at Patrick er helt alene, vel?
Men hvad så med os?
Caroline... nu skal du være en stor pige.
Du kan godt være tapper ligesom en soldat, ikke?
En meget ond mand tog far fra os. Han ville komme hjem, hvis han kunne.
Men det kan han ikke. Han er nødt til at komme i himlen.
Må jeg sige farvel til ham?
Selvfølgelig, skat.
"Lad dine ører lytte til min tryglen.
Hvis du, Herre, vogtede på skyld, hvem kunne da bestå, Herre?
Men hos dig er der tilgivelse, for at man skal frygte dig.
Jeg håber på Herren, min sjæl håber;-
-jeg venter på hans ord.
Min sjæl venter på Herren mere end vægterne på morgen."
Det var en smuk messe. I må have mig undskyldt.
Mor. Jackie.
Er du begyndt på gæstelisten til begravelsen?
Du må stryge nogle.
Vi kan ikke finde plads til alle de folk i Brookline.
Hr. Kennedy, vi må tale om begravelsen.
Alle vil opfylde hendes ønsker, men vi ved ikke meget om Oswald.
-Han kan have medsammensvorne. -Jeg taler med hende.
-Men hun bestemmer. -Og så er der det ovale kontor.
Skal jeg planlægge begravelsen eller pakke møblerne ned først?
Det er et ømtåleligt emne. Det ville være vanvittigt med et optog.
-Brookline? -Familiens gravsted.
Jeg gik da ud fra, Jack skulle begraves med os.
Jeg tør ikke lade min præsident gå i det optog.
-Deres præsident? -Min præsident.
Uanset hvad, bliver min bror båret i en kiste.
Det gør mig ondt.
Skrid ad helvede til, Jack.
Harriman ejer mindst fire ejendomme i Georgetown.
Han stiller nok en til rådighed.
Jeg får undersøgt sagen. De forventer vel ikke, alt sker omgående?
Nej, selvfølgelig ikke. Vær nu ikke fjollet.
Lincolns enke døde i fattigdom.
Hun flyttede hjem til Illinois. Hun måtte sælge alle sine møbler.
Sådan gik det også Van Buren og Tyler.
Hun bortauktionerede dem et ad gangen-
-for at have tag over hovedet.
-Det vil ikke ske for Dem. -Og de samlere, vi købte dem fra.
Bill og jeg måtte tinge om hver eneste sofa og stol.
Hvis jeg sælger møblerne, kan det betale John og Carolines uddannelse.
Denne trappe fører op til overetagen,-
-som jeg ved er præsidenten og familiens private gemakker.
Deroppe har der vist aldrig været nogen tv-kameraer.
-For der bor De. -Det er korrekt.
Her ser man, hvad Det Hvide Hus gjorde ved Lincoln.
Her ses hans forvandling.
1861: den stærke mand med de buede bryn.
1865: en uge før han blev snigmyrdet.
Opholder De Dem ofte i Lincoln-værelset?
Vi boede her, da vi kom til Det Hvide Hus.
-Mens vores gemakker blev malet. -Det er smukt.
-Var det Lincolns soveværelse? -Nej, det var Lincolns kabinet.
Er alle møblerne fra Lincolns tid?
Ja, det er de. Det mest kendte møbel er Lincolns seng.
Fru Lincoln købte den seng og også chatollet, stolene og bordet.
Hun købte mange møbler til huset.
Det ærgrede hendes mand. Han syntes, hun brugte for mange penge.
På bordet ligger Gettysburgtalen.
Det er formodentlig værelsets største skat.
Sofaen og de to stole-
-blev solgt på fru Lincolns auktion, som jeg nævnte.
De havnede i England, men efterkommerne af køberen...
-Bobby? -Der kommer Oswald igen.
Jeg ved ikke, hvad det er, der foregår.
Jeg vil ikke gøre din mor ked af det.
Men Brookline er ikke en præsidents begravelse værdig.
Jeg håber, nogen vil melde sig og tilbyde mig juridisk hjælp.
Skød De præsidenten?
Nej, det er jeg ikke sigtet for. Det har ingen sagt til mig.
Jeg hørte om det første gang fra journalisterne.
Velkommen til Arlington, fru Kennedy.
Den tredje mulighed er for foden af bakken.
-Det ligger for lavt. -Hvad synes du, Ken?
Jeg kunne godt lide Dewey Circle, bare uden alle bladene.
Problemet er ikke bare bladene, men adgangsvejen.
-Der kommer 10.000 mennesker. -Ja, netop.
Jackie?
Hvor skal vi hen?
Han kan ikke begraves hvor som helst. Han fortjener bedre.
Det forstår jeg godt.
-Går det? -Mine sko hænger fast i mudderet.
Måske skulle du tale med en præst.
Måske.
-Bobby, jeg vil tale med pressen. -Nej.
Nej, lad Dave om at håndtere pressen.
McNamara sagde, at han ville købe huset i Georgetown til os.
Jeg har ingen ting. Jeg har ikke noget hjem.
-Hvad med huset her? -Det her? Det er så koldt.
De kunne tænde op i pejsen og invitere gæster.
Deres fester i Det Hvide Hus overgik alt andet.
Private koncerter med kunstnere, venner, der drikker champagne...
-Foreslår De, jeg holder fest? -Nej, naturligvis ikke nu.
Jeg mener bare, at De...
... at De før har pustet liv i et koldt hus.
Det var ikke mit hus. Og det er dette hus heller ikke.
Der er aldrig noget, der er mit. Ikke noget, jeg må beholde.
Det må have været meget svært at forlade det hus.
Førstedamen skal altid være klar til at pakke sine kufferter.
Det er uundgåeligt.
Vi har fundet sengepladser til næsten hele familien.
Truman anbringes på Blair House.
Han manglede en chauffør, men Ike tilbød ham sin.
Vi arrangerer bed and breakfast.
Lyndon vil bare ind på det ovale kontor og vil tale for kongressen.
Jeg holder ham hen, så længe jeg kan. Men det sker jo før eller siden.
De er bekymrede for optoget. De ser det som en sikkerhedsrisiko.
Jackie. De ser det som en sikkerhedsrisiko.
Alle er bange.
Udenlandske statsoverhoveder advares mod at deltage.
Der er otte karréer til St. Matthews.
Det er en lang tur gennem menneskemængden.
Alle de tage og vinduer.
Bobby, det er vores sidste chance. Vi må gå i optog med ham.
Hvordan ville du skrive det?
Hun tænder endnu en cigaret og forklarer gennem dæmpet hulken,-
-at Jack ikke var perfekt, men han var perfekt til vores land.
Jeg spørger til hans svagheder, og hun forklarer...
Perfekte mennesker ændrer sig ikke. Jack blev hele tiden bedre. Stærkere.
Nogle gange gik han alene ud i ørkenen-
-bare for at lade sig friste af djævelen.
Han vendte altid hjem til os. Hans elskede familie.
Og jeg ryger ikke.
Jeg burde ikke sige det her.
Derfor sidder vi her, ikke? For at tale om det, der er sket.
-Skal jeg skrifte? -Kun hvis De fortryder noget.
Alle kender min historie.
Gud er ikke interesseret i historier.
Han er interesseret i sandheden.
Jeg kom for at søge medfølelse.
Naturligvis.
-Lytter De til mig, fader? -Jeg lytter.
Det skulle jeg mene.
Jeg synes, Gud er grusom.
Nu er De på glatis.
Gud er kærlighed.
Og Gud er overalt.
Var han også i den kugle, som dræbte Jack?
-Bestemt. -Er han inden i mig nu?
Ja, naturligvis.
Sikke en sær gemmeleg, han har for.
Det er ikke så sært, at vi ikke forstår ham.
Hvis der er en Himmel, er der Deres Gud med alle hans tomme løfter.
Hvad for en gud tager en far fra sine to små børn?
-Herren ofrede sin eneste søn. -Og mine to babyer.
Arabella i livmoderen. Og Patrick, 39 timer her på Jord.
Lige præcis længe nok til, at man forelskede sig i ham.
Hvad har jeg gjort, at jeg fortjente det?
Intet.
Jack og jeg sov næsten aldrig sammen.
Ikke engang den sidste nat i Fort Worth.
Deres mand elskede Dem.
Ægteskabsløftet indeholdt vist mere end det.
Se ikke sådan på mig. Jeg var Amerikas førstedame.
Mange kvinder har det meget værre.
Der findes to slags kvinder. De, der ønsker magt i verden.
Og de, der ønsker magt i sengen.
Men hvad står jeg tilbage med nu?
Når mænd ser mig nu, hvad føler de så?
Bedrøvelse. Medfølelse.
Begær, måske. De er stadig en ung kvinde, fru Kennedy.
Før i tiden fik jeg dem til at smile.
Ingen forstår, hvor svært det var for ham, og hvor trofast han var.
Nogle af hans venner var så vulgære.
Jack var ikke selv sådan, men han kunne lade sig rive med.
Han var alle tiders far.
Jeg ser ham for mig i gyngestolen med Caroline og John for sine fødder.
Hvor kan jeg hade ham?
-Søg trøst i de minder. -Det kan jeg ikke.
De er viklet ind i alle de andre.
Har du den seneste liste fra Udenrigsministeriet?
Hvilke statsoverhoveder deltager i begravelsen?
Ja, jeg har den her.
General de Gaulle, prins Philip, selv den sovjetiske udenrigsminister.
-Flere end ventet? -Ja. Det er en lang liste.
Godt.
-Vil du læse navnene op for mig? -Ja.
Fra FN kommer Paul Hoffmann, administrerende direktør,-
-David B. Vaughn...
Kongen af Belgien.
Fra Danmark kommer kronprinsen. Bulgariens viceudenrigsminister.
Fra Canada er der statsminister Lester B. Pearson.
Jeg synes bare, du skal prøve uden.
Vi har været sammen længe, ikke, Nancy?
Jo.
Engang frygtede jeg, du ville blive misundelig på mig.
-Nej da. -Du har heller aldrig virket sådan.
Men jeg fik tanken. Efter at jeg giftede mig med Jack,-
-efter at han vandt præsidentvalget.
Nu virker det absurd, at nogen skulle misunde mig.
Jeg har begravet to børn. Nu skal jeg begrave min mand.
Jeg var faktisk misundelig...
... på den kjole, du havde på i Wien.
Det er svært at se det lige nu, men du har hele livet foran dig.
-Det er en frygtelig ting at sige. -Det har du.
-Sikke en frygtelig ting at sige. -Men det har du!
Det gør mig så ondt.
-Hvad vil du gøre nu? -Jeg bliver hos dig.
-Du tager ikke et andet sted hen? -Jeg har ingen steder at tage til.
-De børn er så heldige at have dig. -Nej, de er ikke spor heldige.
Jeg er bange, Nancy.
Det ved jeg godt.
På Capitol vil præsidenten ligge på lit de parade,-
-når kisten er flyttet fra Det Hvide Hus. Tre korte taler...
Hun kommer ned om lidt. Om et kort øjeblik.
... over til Dallas, Texas og Tom Pettit.
Der kommer Lee Oswald.
Han blev skudt. Han blev skudt. Lee Oswald er blevet skudt.
En mand med en pistol...
-Er du klar til at gå nu? -Ja.
-Se på mig. -Mor, er det min fødselsdag?
-Ikke endnu. -Hvorfor har jeg så festtøj på?
Specialagent Hill. Bare når fru Kennedy er klar.
Clint.
Vi er lige ved at være klar.
Det er så underligt. Jeg husker nærmest ingenting efter...
Men jeg læste i avisen, hvad du gjorde. Jeg vil gerne takke dig.
Vi må straks involveres.
Det får os til at ligne en flok barbarer.
Fru Kennedy er på vej ned sammen med børnene.
Sluk for fjernsynet.
Ingen nævner det med et ord. Er det forstået?
Jeg fortæller Jackie det, når tiden er inde til det. Sæt jer ned.
-Hvabehar? -Sæt Dem ned.
Kom nu, skat.
Hvad husker du? Fortæl mig det hele.
Fru Kennedy...
Jeg var ti meter bag Dem, da jeg hørte det første skud.
Da jeg så hen på præsidentbilen...
-Fru Kennedy... -Fortsæt.
Jeg måtte hen og agere værn mellem Dem, præsidenten og pistolmanden.
Hvem var det?
-Var det denne Oswald? -Det tror de.
Jeg må tale med ham.
Jeg ved ikke, om det kan lade sig gøre, fru Kennedy.
Børnene er klar. Skal jeg få dem ned, så de kan køre med Maud?
-De skal gå med mig. -Pressen står ude foran.
Deres far forlader huset for sidste gang. De skal sige farvel til ham.
Men de billeder vil blive vist over hele verden.
De billeder skal vise sandheden.
De to ulykkelige, faderløse børn er en del af sandheden.
Sig, at jeg er klar til at gå med Caroline og John.
-Ja, fru Kennedy. -Nancy.
Jeg er ikke længere førstedame.
-Bare kald mig Jackie. -Det skal jeg nok.
Caroline, er du klar, skat? Min tapre pige.
John, John, John. Lad mig.
Jeg værner om mit privatliv. Det har jeg altid gjort.
Men i dagene lige efter forandrede det sig...
Før begravelsen, da kisten blev flyttet til Capitol,-
-blev Deres børn vist frem for hele verden.
-Siger De, at jeg udnyttede dem? -Naturligvis ikke.
Præsenter...
... gevær!
Jeg tænkte bare på, om De overvejede at skærme dem for det.
-Det havde de fleste nok gjort. -Vi er ikke som de fleste.
De fleste skal ikke træffe beslutninger,-
-få timer efter De så Deres mand blive myrdet.
Lyndon... Sikke en forfærdelig måde at blive præsident på.
-Siger De, det var en fejltagelse? -Nej. Det var det ikke.
Hvor vover du? De myrdede ham i fængslet.
De folk kan få ram på alle. Hvor vover du at fortie det for mig?
Jeg tog børnene med ud ad fordøren! Det er jo det rene vanvid.
Dig og din bror og alle jeres hemmeligheder.
Jeg har kun Caroline og John nu. Du fik mig til at bringe dem i fare.
-Jeg ville aldrig bringe jer i fare. -Det kan du ikke vide.
I tror, I kan styre alt. At hele verden er jeres marionetdukker.
I er jo latterlige. Og jeg lod mig selv tro på det.
Hvem var det optog for? For Jack?
Et sidste kampagnestop på vej til graven?
Lyndons folk har ret. Man skal ikke risikere liv for det.
Sig til dem, vi aflyser det. Vi kører i bilkortege til kirken.
Og så begraver vi ham.
Jeg gider ikke det her længere.
-Jeg ville aldrig bringe jer i fare. -Du tror, jeg er en tomhjernet gås.
-Du skal ikke længere beskytte mig. -Jeg ville aldrig bringe jer i fare.
Du ved ingenting.
Jeg ligger vågen om natten, og min eneste tanke er:
"Jeg skulle være blevet ekspedient eller stenograf."
Jeg skulle have giftet mig med en almindelig, doven, grim mand.
Jeg vil fortælle Dem en ligning.
Jesus...
... gik engang forbi en blind tigger på vejen.
Og hans disciple spurgte: "Hvem har syndet?"
"Denne mand eller hans forældre, siden han er født blind?"
Og Jesus svarede: "Hverken denne mand eller hans forældre har syndet."
"Han blev født blind, så Guds gerninger kunne åbenbares i ham."
Og så lagde han jord på tiggerens øjne-
-og bad ham tvætte sig i Siloamdammen.
Det gjorde manden, og han vendte tilbage som seende.
Lige nu er De blind. Ikke fordi De har syndet, men fordi De er udvalgt.
Så Guds gerninger kan åbenbares i Dem.
-Det er perfekt. -Det blev lagt på, mens De var væk.
En overraskelse til Dem og præsidenten.
Det ændrer hele rummet.
-Og hvad med præsidentens kontor? -Jægergrønt.
Præcis som De forestillede Dem det.
Jeg ville ønske, at Jack... Hvem ved, om det havde glædet ham?
Jeg mistede helt orienteringen hen ad vejen.
Hvad var virkeligt? Hvad var optræden?
-Han var jo præsident. -Du havde ret tidligere.
Jeg vil ikke gå i optog i morgen.
Ingen skal bringes i fare for min forfængeligheds skyld.
Jeg er bekymret for Dem. Men jeg ser det ikke som forfængelighed.
Jack kaldte det for forfængelighed.
Da han så, hvor meget vi brugte, sagde han:
"Dit lille forfængelighedsprojekt vil ruinere forbundsregeringen."
Folk har brug for historien. De finder styrke i den.
De skal vide, at her har boet virkelige mennesker.
Ikke spøgelser og eventyrfigurer.
Mennesker, som mødte modgang og overvandt den.
Deres arbejde i dette hus er vigtigt.
Det er pænt af dig at sige. Selv jeg begynder at miste ham.
Snart er han bare endnu et portræt på disse vægge.
Du er jo en rigtig cowboy.
Jeg har talt med Johnson.
Programmet for i morgen er nu ordnet.
Alle kører i biler. Der bliver ikke noget optog.
Jeg er ked af det, Bobby.
-Tror du, Lincolns enke vidste det? -Hvad?
At vi ville bygge et monument til hendes mands ære.
-Hvorfor er dette rum så fredfyldt? -Fredfyldt? Det ved jeg nu ikke.
Hver gang jeg går forbi rummet, mindes jeg om den 1. januar 1863,-
-hvor en almindelig mand underskrev frigivelsen af fire millioner slaver.
Jeg tænker ikke på det som fredfyldt.
Snarere som en meget vigtig del af vores arv.
Det er en skam, at vores arv er totalt smadret.
Bobby.
-Hvad? -Var din tunge, Bobby.
Hvad har vi udrettet? Hvad?
Vi er bare de smukke mennesker. Er det ikke det, vi er?
For hvad har vi virkelig udrettet?
Måske vil Jack blive husket for sin håndtering af Cubakrisen.
Måske for at have skabt en krise, han derefter måtte løse.
Vi kunne have udrettet så meget.
Borgerrettigheder, rumprogrammet...
Nu får Johnson lov til at tage hånd om Vietnam.
Vi har gjort forarbejdet. Han skal bare tage stikket hjem.
Jeg skulle ikke have presset ham så hårdt med Castro.
Du kan ikke stille det sådan op.
Hvad er der galt med dig?
Hvad der er galt med mig?
Historien er skånselsløs.
Der er ingen tid.
Vi er til grin. Se på dig selv.
Undskyld.
-Hvad synes De om Deres nye kontor? -Fru Kennedy. Kom indenfor.
-Jeg passer bare mit arbejde. -Naturligvis.
Jeg husker, da vi vandt valget. Det var overvældende.
Vi skal nok klare os. Alles tanker går til Dem nu.
Det er pænt af Dem at sige. Jeg kommer for at tale om i morgen.
Jeg er blevet informeret om Deres ønske om en mere beskeden ceremoni.
-Jeg har ombestemt mig. -Hvabehar?
Der skal være et optog. Og jeg vil gå til katedralen sammen med kisten.
Selv hvis vi kunne arrangere det, er efterretningstjenesten imod det.
-Og præsident Johnson? -Han vil bare opfylde Deres ønsker.
Men jeg skal tænke på hans sikkerhed. Landet klarer ikke endnu et slag.
Hvis det stod til ham, gjorde han alt for at efterkomme Deres ønsker.
Og hvem står det til, hr. Valenti?
I morgen venter vi jo op mod 100 statsoverhoveder...
-103. -De har sikkert ret.
Jeg formoder, at de selv må træffe deres valg.
Det er fortrolige efterretninger, som jeg ikke må komme ind på.
Vores agenter i Genève har opsnappet en trussel mod de Gaulle.
Hvis han nægter at deltage i optoget, kan andre følge hans eksempel.
Jeg forstår.
Jeg ville ønske, vi kunne efterkomme Deres ønsker.
-Jeg er ked af det. -Det skal De ikke være.
-De og Johnson har gjort så meget. -Farvel, fru Kennedy.
Vil De være venlig at give en besked til begravelsesgæsterne?
Naturligvis.
Oplys dem om, at jeg vil gå med Jack i morgen.
Alene, om nødvendigt.
Og sig til de Gaulle, at hvis han vil køre i en armeret bil eller tank,-
-vil jeg ikke bebrejde ham det.
Og det vil flere millioner seere nok heller ikke.
Hvorfor gør De det her, fru Kennedy?!
Jeg passer bare mit arbejde.
-Vil De skrive det her ned? -Synes De, jeg skal det?
Ja.
Vi lever alle videre længe efter vores død.
Præsidenter vil komme og gå.
Hver og en af dem vil se op til Jack.
Som en rettesnor, som inspirator.
Hvad vil De sige til dem,-
-der mener, han ikke fortjente så stor en begravelse?
Han var en god præsident, men han vandt ikke en borgerkrig.
Det var USA's præsidents begravelse.
Deres mand kørte i bil og red ikke på hest.
Der skulle have været flere heste, flere soldater, mere gråd.
Flere kameraer.
Jeg formoder, jeg ikke må skrive noget af det.
Nej. For det har jeg aldrig sagt.
Måske havde Jack ikke tid til at sejre over kommunismen.
-Men jeg erindrer... -Med forlov.
De befandt Dem midt i det hele.
Det må være umuligt at få det rette perspektiv, hvorfra De stod.
Men jeg kan forsikre Dem for, at det var et udstyrsstykke.
Nancy sagde, at de ville dele min sorg. Det lod jeg dem gøre.
Men bagefter gik det op for mig, at al den pomp og pragt,-
-alle mine krav om at ære ham-
-ikke var for Jacks eller hans eftermæles skyld.
Det var for min egen skyld.
Jeg skrev et brev til ham. Natten før vi flyttede kisten til Capitol.
Vil De høre, hvad jeg skrev?
-At jeg ville dø. -Det forstår jeg godt.
-Gør De? -Ja.
Medmindre De beder mig om tilladelse.
Nej. Kun stupide, egoistiske folk begår selvmord.
Jeg håbede, at hvis jeg gik ned ad gaden ved siden af Jacks kiste,-
-ville nogen være så god at gøre det for mig.
For øjnene af hele verden? Et celebert liv, en celeber død.
Jeg søgte aldrig berømmelse. Jeg blev bare en Kennedy.
Jeg fortalte alle, at jeg ikke kunne huske noget.
Men det er ikke sandt. Jeg kan huske det hele.
Den første kugle, bang.
Og så bang.
Jeg kunne have reddet ham.
Jeg skulle have opfattet, det var et skud, og have skærmet for ham.
Jeg forsøgte at standse blødningen, men da vi nåede til hospitalet...
Den nat og alle nætter derefter bad jeg til, jeg måtte dø.
"Gud, lad mig være hos min mand."
Må jeg se?
Men jeg har ikke...
Deres håndskrift er ikke særlig let at tyde.
De har efterladt Deres aftryk på USA de sidste par dage.
Det er historien.
At miste en præsident er som at miste en far.
De var som en mor for os alle. Det er en god historie.
Hele USA overværede begravelsen. Fra start til slut.
Selv om flere årtier... vil folk huske...
... Deres værdighed og majestæt. De vil blive husket.
Det tjener et formål. Min mand har mange møder i denne del af huset.
Folk venter i hallen på deres møde. Barnevogne kommer ud og ind.
Nu kan de sidde ved dette bord og vente på ham.
Han vil komme ind og... Hr. præsident.
-Fru... -Hr. Collingwood.
Fru Kennedy har vist os rundt i Det Hvide Hus-
-og har fortalt om sin restaurering.
Hvad mener De om forvandlingen?
Hun har gjort en stor indsats for-
-at bringe os tættere på de mennesker, der boede her før.
Enhver, der kommer til Det Hvide Hus som præsident-
-ønsker det bedste for sit land, men bliver også stimuleret af-
-tanken om at leve så tæt på de mennesker,-
-som er en del af vores historie, men faktisk levede i disse rum.
Måske noget blåt? Man siger, at det styrker ånden.
Alt bliver opmagasineret, indtil du ved, hvor du slår dig ned.
Der er én sidste ting, som er meget vigtigere end alt det andet.
Hver aften før vi gik i seng... Vi havde en gammel pladespiller.
Så lyttede vi til plader. Hans yndlingsplade var "Camelot".
-Musicalen? -Jeg græmmes.
Alle Jacks citater var græske eller romerske.
Og den sidste sang, reprisen af "Camelot", tænker jeg på konstant.
"Lad det ikke blive glemt,-
-at der en kort, strålende stund-
-var et Camelot."
Jack elskede historie. Det var det stof, han var gjort af.
En lille dreng med skarlagensfeber ligger og læser i sengen.
"Kong Arthur og ridderne af det runde bord". Det er jo Camelot.
Almindelige mænd, der står sammen i kampen for en bedre verden.
Misforstå mig nu ikke, Jack var ikke naiv.
Men han havde idéer, som han kunne samle andre om.
-Vil hans idealer leve videre? -Ja, selvfølgelig.
Der vil ske store fremskridt. Og der vil komme andre store præsidenter.
Hr. og fru Johnson har vist mig så meget godhed.
Der kommer ikke et nyt Camelot.
Ikke et nyt Camelot.
-Hvorfor kom De egentlig? -Jeg trængte til at tale med nogen.
De beder hver nat til, at De må dø.
De siger, Deres børn ikke har brug for Dem.
De ønsker kun at være hos Deres mand. Og dog er det ikke Dem, jeg begraver.
Der kommer et øjeblik i menneskets søgen efter mening,-
-hvor man indser, at der ikke findes nogen svar.
Når man rammes af denne forfærdelige, uundgåelige indsigt,-
-forliger man sig med den eller begår selvmord.
Eller man holder ganske enkelt op med at søge.
Jeg har levet et velsignet liv.
Og dog, hver eneste nat, når jeg går i seng, slukker lyset-
-og stirrer ud i mørket,-
-så tænker jeg over, om det her virkelig er alt.
-Tænker De over det? -Det gør alle på hele kloden.
Men når det så bliver morgen, står vi op og laver kaffe.
-Hvorfor bliver vi ved? -Fordi. De gjorde det i morges.
De gør det igen i morgen.
Men Gud har i sin uendelige visdom sørget for,-
-at det er nok for os.
"Atter engang udtrykker fru Kennedy ønsket om,-
-at de to børn, de mistede, skal stedes til hvile hos deres far."
Fik du det? "Hun ønsker, at de altid skal huske,-
-at der en kort, strålende stund-
-var et..."
Ja, Camelot.
Jeg ønsker Dem en god aften, fru Kennedy.
-Han skrev hvert et ord ned. -Hjælper det Dem med at hele?
Det er blevet trykt over hele verden.
Måske vil alle nu tro på Camelot.
Folk vil gerne tro på eventyr.
Og mener De, De øvede ham retfærdighed?
Jeg tror, at dem, vi læser om,-
-ender med at føles mere virkelige end dem, der står ved vores side.
Jeg burde have vidst, at det var for meget forlangt at blive gamle sammen.
Og se børnene vokse op.
Mørket forsvinder måske aldrig. Men det vil ikke altid være så tungt.
Kom. De venter os i Arlington.
I Faderens, Sønnens og Helligåndens navn.
Her boede John F. Kennedy og hans hustru, Jacqueline,-
-da han var USA's præsident 20. januar 1961-22. november 1963
Jeg var bare så glad for, at han var stolt af mig.
For jeg var gravid og kunne ikke støtte hans kampagne.
Så kom vi til Det Hvide Hus, og alt det, jeg altid havde gjort,-
-var pludselig vidunderligt.
Det bliver straks bemærket, hvis førstedamen gør noget anderledes.
Det glædede mig umådeligt, at Jack kunne være stolt af mig.
Det var vores lykkeligste år.
Oversættelse: Malene Hollnagel Scandinavian Text Service 2017